Takk rettes til Det amerikanske sjøforsvaret,
Hæren, Marinen og Kystvakta,
hvis assistanse og deltakelse
gjorde denne filmen mulig.
Et nytt kapittel i Amerikas historie
skrevet av en korrespondent som landet i Guadalcanal
med det første detasjementet fra USA.
I dag, søndag 26. juli 1942,
er en fredelig, doven dag her i transportavdelingen
et sted sør i Stillehavet.
Og det er veldig fint her også, her i det vakre, hvite solskinnet på babord dekk
med det blå hav å se på, og en god sang.
Der fader Donnelly, fra Notre Dame 1917, amerikansk fotballspiller i to år,
nå bare feltprest Donnelly, jobber det andre skiftet.
Sammy, stemmen din er OK.
Hvorfor skulle den ikke være det? Faren min var kantor i synagogen.
Vi er på signalbroen, der oberst Grayson og staben slapper av
som om de satt vel hjemme i hagen en søndags morgen.
En stilfull ferd til krigen.
Hvis vi bare hadde tegneserier.
Da kunne vi sett om Mandy Yokum fikk termittene ut av turnipshagen.
Det beste tidsfordriv er som vanlig å skravle om løst og fast.
Å utveksle sladder.
Jeg skulle gjerne vært hjemme og seilet i Chesapeake Bay.
Varjeg hjemme, ville jeg ikke vært på noen båt.
Hvis jeg var i Laredo ville jeg besøkt min Conchita.
- Kanskje Lolita. - Nå får du bestemme deg.
Greit, Conchita.
Og Lolita.
Baseball er saken for meg. Å se Brooklyn Dodgers gi bank...
Eller få på pukkelen.
- De leder tabellen. - Ja. Den tabellen, så.
Skal vi vedde på om Yankees slår oss i mesterskapet?
Dodgers er ikke med ennå engang. Hva skal dere med penger dit dere skal?
- Hvordan vet du hvor vi skal? - Klapp igjen.
Jeg blåser i om jeg aldri ser penger igjen.
Selvsagt skjønner ikke dere aper atjeg snakker om nordstatspenger.
Er ikke du krigskorrespondent?
- Det stemmer. - Skriv om meg i avisa.
I tegnseriene.
- Greit. Hva heter du? - Johnny Anderson.
Kall ham Chicken. Han er ikke tørr bak ørene.
Det er sikkert noen som blir glade for det.
Du vet at du ikke får lov av moren din til å gå ut med damer.
Kan du holde smella?
Jeg har ham.
Alle svabrere til kosteskaftene.
Her skal det svabres over det hele.
Det er deilig å slappe av i tropenettene
med bølgenes skvulping som en myk, svak obo til vår sang.
Det er noen supre menn.
De vil klare seg bra.
Er det noe nytt om hvor vi skal?
Selv obersten vet ikke det.
Så jeg sier "Vet du hvajeg tenker på?"
Hun gir meg et av de blikkene og sier "Ja."
Den faller til jorden hver gang.
- Skriver du til dama di? - Hvorfor ikke?
- Hun er pen, hva? - Ja, det er et bra støkke.
- Og hun krangler ikke heller. - Gjør hun ikke?
Jeg hadde en sånn dame en gang.
Men det hadde mange andre også.
- God natt, Chicken. - God natt, Taxi.
Kjære mamma. Jeg vet ikke nårjeg vil se...
OK, gutter.
Kom igjen, kom igjen. Kutt ut fjolleriet. Hopp i køya.
Lyset slukkes om ett minutt.
Hei, sersjant. Vet du hva vi skal?
Det vanlige - på øvelse. Ikke si atjeg sa det.
Landsettinger, inn og ut av båter - jeg begynner å bli lei av dette.
Slik du så på Onslow Beach trenger du nok øvelse.
En av dagene blir det ikke noen øvelse lenger.
- Hei, Tex. - Ja.
- Det er varmt, hva? - Ja.
Varmere enn en kvegtransport i august.
- Synes du det er varmt? - Ja.
Hva sier du til et stort, iskaldt glass med øl?
ØI. Middelklassedrikk.
Sistjeg var i Brooklyn var det en kveld som dette.
Vi drakk cocktailer.
Den gamle damen kom med den, jeg tok en slurk, og jeg skal si den reiv.
- Vet du hva hun gjorde? - Hva?
Hun tok dem med og skjenket mer gin i.
- For en søt, gammel dame. - Ja.
- God natt, Taxi. - God natt.
Dette har vært en stille hviledag nesten overalt om bord.
Til tross for at vi i morgen, eller dagen etter, vet hvor vi skal hen.
Kanskje vi blir såret eller drept på en japansk strand et sted.
- Hva står på? - Jeg vet ikke.
- Hvor kom de fra? - Se på dem.
- For en styrke. Hvor mange er det? - Det må være tusen.
- Så vi er liksom ute på øvelse? - Det ser ut som ekte vare.
Hvor er Jordan? Han vet svaret.
Hvem er de?
Pepsi-Cola. Illuscious.
- For en samling. - Hvis vi bare visste hvor vi skal.
Det ser ut som det er alvor, oberst.
Det er oppmuntrende å vite at vi går inn med så mye krutt bak oss.
- Hva er det? - FCPL.
De har en sivil med.
God dag, Mr Weatherby. Jeg er oberst Grayson.
- Utsendinger, sir. - Kanskje vi finner ut av noe nå.
- Tokyo? - Det kan være.
Vi skal angripe japanske forsvarsstillinger
i Guadalcanal og ved Tulagi blant Salomonøyene.
Guadalcanal?
Sjøforsvaret og Kystvakta landsetter oss.
Målet er en flystripe som fienden nesten har laget ferdig.
Mr Weatherby, som har ledet en kopraplantasje på øyene
kan fortelle dere om noen av vanskelighetene dere kan støte på.
Dette er et detaljert kart over Guadalcanal.
Etter å ha krysset stranden må dere over etjorde hvor gresset
er nesten to meter høyt - så det er lett forjapanerne å gjemme seg.
"HK femte regiment, første marinedivisjon 26. juli 1942."
"Fra oberst Wallace E Grayson, USMC, til alle i denne kommandoen."
"Emne: Denne styrkens oppdrag."
"Det forestående angrep er første offensiv med amerikanske tropper."
- "Marinen innleder angrepet..." - Det er ikke noe nytt!
"...det blir forløperen til etterfølgende offensiver
som vil ende med seier for oss."
Det eneste vi må gjøre for å bevise det, er å bli skutt.
- "Vi harjobbet hardt for angrepet..." - Og det sier han!
"...og jeg har all tro på at vi vil klare å påtvinge fienden vår vilje."
- Han tok ordene ut av munnen min. - "Vi møter en sterk fiende."
"Men den er ikke tøff nok til å overvinne oss marinesoldater."
- Nå begynner det å ligne noe. - "Alle sammen har en oppgave."
"La hver og en gjøre det de kan og litt til."
"Lykke til og Gud velsigne dere. Gud liker de modige og djerve."
Wallace E Grayson.
- Bra, Hook. - Takk, Potts.
Hadde jeg gått på high school... Hva er dette?
"Anneks E til ordre nummer 3, paragraf D."
"Begravelse."
"Graver skal markeres passende. Alle lik skal ha ID."
De fleste av dere vet ikke noe om krig i jungelen, men det gjørjapanerne.
Så la meg gi dere et råd: hold munnen igjen.
Slutt med skrikingen.
Vi kan slå dem i å holde tyst hvis vi vil, men dere vet hvordan marinesoldater er.
En dust roper "Hallo. Er det C-kompaniet der borte?"
Det er ikke morsomt, så ikke le.
Hvis noen av dere løper bort for å se om C-kompaniet er der,
hva de skal ha og spise, kan det bli det siste dere gjør.
Ærbare patron, gi en ærbar død til en ærbarjapaner.
Hold utkikk etter snikskyttere.
Ser dere en klase bananer i en kokospalme, så plaff dem ned. Det er vel innlysende?
Vent. Dette er ikke standardutstyr.
Nei, det er Flatbush-utstyr.
Hvis det gjørjapanerne lykkelige å dø for keiseren, skal jeg gjøre dem glade.
Skal du ta øya på egenhånd?
Det blir ingen overraskelse for mange i Brooklyn.
Og enda noe mer. Pass opp for minefeller.
Ikke plukk opp noe japanerne legger fra seg.
Hva om man har lovet kjæresten en suvenir?
Glem det. Den vil sannsynligvis eksplodere i hendene dine.
Hvis dere ser en pistol med perlemor, så la den ligge.
- Selv verdens vakreste perlemor? - Hallo, fader.
- Hvor mange japanere har de på øya? - Flere tusen.
- Innfødte? - Rundt 16000.
- Kannibaler? - Nei, jeg tror de er vegetarianere.
Men de har aldri smakt marinekjøtt før.
Kanskje vi landsettes på fredag.
- Nå er det ikke lenge igjen. - Det ser slik ut.
- Kanskje i morgen tidlig? - Kanskje.
Taxi, hva er klokken hjemme nå?
- Hvor stor er tidsforskjellen? - 19 timer til San Francisco.
Og tre til. Men jeg husker aldri hvilken vei.
Det problemet harjeg også. Jeg vet aldri om det er i går eller i morgen.
- Kan du holde ham litt? - Ja.
- Ta det med ro. Vi ses senere. - Ja, ha det.
- Mister du håret? - Det ser slik ut.
- Hva vil Edith si til det? - Hun liker det ikke.
Hvis du har bruk for hårmidler, harjeg masse. Avskjedsgave.
Hva tror du at familien gjør nå?
Jeg håper de sover.
Annerledes enn dajeg satt i dine timer
og hørte deg undervise i verdensfiliosofi.
Jeg vet ikke. Filosofi kan være nyttig nå til dags.
Jim. Hvordan føler du deg?
Er du redd?
Jeg er vel det.
Jeg prøver å ta det som en jobb. Som å selge noe det er vanskelig å bli kvitt.
Rart at vi to skulle ende her. De første landsatte kompaniene.
- Tre mot én på at vi går i land først. - Tre kokosnøtter mot to på at vi ikke gjør det.
Bra.
Rart vi ikke er blitt angrepet av en ubåt. De må ha sett oss.
Ja, det er rart.
Det er vel ikke en felle?
Forresten er vi der nok i morgen tidlig.
Jeg har hørt at vi angriper klokken 6.20.
Cirka. Jeg tror landsettingen blir klokken 8.30.
- Best å ikke gå inn med første gruppe. - Hvorfor ikke?
Det er vel dajeg trengs mest?
Jeg får gå ned og sjekke om noen begynner å bli nervøse.
Og nå er dagen endelig kommet: Fredag 7. august 1942.
Dagen vi har trent så lenge på. Landsettingsdagen.
Det er ikke noe av den munterhet og sang som de siste dagene fylte luften.
Alle har nervene på høykant.
Kanskje fordi det virker så drømmeaktig.
Her og der væter en mann leppene. Det er vanskeligere å puste.
Venter med øynene på stilk.
Feltkikkertene er rettet mot høyden på den andre siden av havet.
Mot Guadalcanal.
Der er den.
Vi må nesten være forbi batteriene deres.
- Enten er det en felle, ellers er de dumme. - Går det bra blir det en god historie.
La oss glemme den andre muligheten. Det må gå bra.
- Da braker det løs, hva? - Ja.
Gi det remmer og tøy holder.
Dette er ingen øvelse. Alle patroner teller.
Ikke vær redd, det vetjeg godt.
- Det skjer visst nå. - Ja.
- Hva gir de deg? - Bare noe til kjøkkenet.
Kjeks, sukker, pulverkaffe og kjøtt- og grønnsaksstuing.
Det høres nesten ut som Thanksgiving.
Thanksgiving.
Jeg er lei for at vi ikke skal i samme båt.
Det nytter ikke å satse alt på samme hest.
Det er rart at vi står her og forbereder en landsetting på fiendens jord,
og oppfører oss som om det er det mest normale i hele verden.
Ja, det er rart.
Vet du hva? I tider som dette ønsker jeg meg tilbake til Brooklyn.
I drosja mi mens jeg følger med på Dodgers.
Når Yankeene møter dem igjen, banker de dem sønder og sammen.
Det blir over mitt lik.
Hva er detjeg sier?
- Lykke til. - Takk det samme.
Se. Flyene våre.
Dukk ned under båtripa.
Det burde gjøre kål på maskingevær-poster og strandartilleri.
Dukk.
Hold øye med trærne.
- Hva står på? - Jeg trodde jeg så en japaner i det treet.
Du lærer raskt. Det er bedre å sløse med ammunisjon enn å ta sjanser.
Jeg er dødstrøtt etter en så vanskelig landsetting.
- Vi hører snart fra dem. - Så langt er alt bra.
Jeg håper ikke det er en felle.
Andre runde kommer.
Kaptein Davis.
- Kaptein Davis. - Ja, sir.
- Er det noe tegn til fienden? - Jeg tror de gjemmer seg i fjellene.
Gå på, men vær forsiktige.
- Hva med kokosnøttene du skylder meg? - Det var veldig tett løp.
- Rykker du frem? - Nei.
Oberst Grayson vil ha meg i landsbyen til militærpolitiet kommer.
- De må ha tatt beina på nakken. - Ja.
Så bortkastet.
- Hook, det er noen der. - Hvor?
Pass på.
For Guds...
Gi meg en sigarett.
- Når begynte du å røyke? - Jeg begynner nå.
Kom igjen.
Pass på gjennom døra. Slik, ja.
- Hva skal du med den? - Sove i den, håperjeg.
Akkurat detjeg trenger til lørdag.
- Hva brukerjapanerne det til? - Jeg vet ikke.
Jeg har en kasse japansk øl.
Hei, Bowman.
Kaviar. Jeg trodde apene levde på fiskehoder og ris.
Ja. Det er ikke det primitive kostholdet det ryktes om at de lever av.
- Smaker godt også. - Hvis det ikke er forgiftet, da.
Si fra hvis det ikke skjer noe med deg.
Av veien.
- Av veien. - Hvor har du fått sykkelen fra?
- Hvor fikk du denne fra? - Det er mange flere der.
Det er sikkert 200 japanske lastebiler. Og et utall av radioer og våpen.
Vi tok dem med buksene nede.
Det er én måte å si det på.
Men etter rapporten fra Tulagi å dømme, er det ikke det samme for dem.
Hvor er hjelmen min?
Hook. Nå skjer det.
- Det er bare tre aper i et tau. - Ganske små, hva?
Stygge, ikke sant?
Hei, Snøhvit, hvor er de syv dvergene?
Hart, Schaffner og Marx.
Vi fant dem under en busk. Vi trodde det var en felle og pepret løs.
Et par av dem kom unna.
- Er dette apene vi kjemper mot? - Nei, det er arbeiderne.
Jeg får ikke stort ut av dem, sir.
De peker på fjellene. Det er vel dit resten av dem dro.
- Ber de? - De tror vi skal skyte dem.
Sykepasser.
Lapp dem sammen.
Vi har ingen avokadoer.
Kom igjen. Overlat fangene til militærpolitiet.
Det er luftstripa.
De har visst forlatt den, så vi går inn.
Potts, Anderson.
Flagget tilhørte løytnant Snall. Han bar det gjennom hele Kina.
Han fikk hjerteattakk.
Han vil se flagget vaie over erobret territorium.
- Heis det. - Ja, sir.
Kanskje vi skulle ha ventet. Lattjapanerne gjøre den ferdig.
Jeg vedder på at alle japanerne er forduftet.
Dukk.
Hvor er hjelmen min?
Sykepasser!
- Er han død? - Ja, han er død.
Måtte Gud vise ham nåde.
Ja, han er død. Og nå vet vi at ikke alle fiendene har stukket.
At det lurer menn i jungelen rundt oss.
Stille, farlige og bevæpnede.
Hvor mange? Hvor gjemmer de seg? Hvor farlige er de?
Det vet ingen.
Vi må vente og holde utkikk i regnet.
Hver mann sitter i egne tanker, trollbundet av den usynlige faren.
Og det fortsetter om natten til lyden av regnet mot palmebladene
og den fjerne torden av kanoner.
Vi vet at hvis våre styrker taper, vil fienden gå i land før daggry,
og vi må kjempe for livet.
Plutselig kjenner vi alle den grufulle avmaktsfølelsen.
Vi vet at vi kun er små partikler fanget i krigens malstrøm.
Frykten, makten og storslåttheten ved menneskeskapt torden understreker det.
Og så står vi der - våte, elendige og søvnløse -
underlagt store styrker, sterkere enn noe menneskelig,
overfor okkupasjonens første natt.
- Marinen sover heller ikke stort. - Ikke etter skuddene å dømme.
- Hva om de bomber oss? - Det kan hende.
Hjelp!
Det er en japaner. Han har truffet meg.
- Hva er det? - En japaner.
Jeg sov der, og en japaner kom ned av treet med en kniv.
Selveste Tojo.
Hold munn. Vekk.
Jeg er sikker på atjeg kjente tennene hans.
Her er din første japanske fange.
Hvem er det?
Japanske snikskyttere?
Hva er i veien her ute?
Jeg trodde det var en japaner.
Ikke skyt på alle skyggene. Disse mennene prøver å sove.
- Neste gang bruker du bajonett. - Ja, sir.
I ryggen på ham.
Gjemmer seg i trærne som aper.
Kan de ikke komme frem og slåss?
Vær så god, fader.
Under retretten har ikke engang fienden ødelagt utstyret sitt.
Men vi lager det om til eget bruk.
Vi lager landingsbaner, bygger hangarer
og etablerer et forsvar inntil den dagen våre egne styrker kommer.
Vi vet at inntil den dagen kommer, kan vi bare vente og grave.
Kom igjen, Taxi. Kjør på. Grav.
Kanskje vi graver så dypt at vi ender i Ebbets Field.
Jeg står praktisk talt på annen base nå.
Vi mistet fire kryssere i går ved Savo. Men vi tok godt igjen.
- Og tapene på Tulagi og Gavutu? - Store. Japanerne kjempet til siste mann.
- Hvor mange fikk vi, sir? - Rundt 400 på Tulagi. 800 på Gavutu.
Vi overrasket dem. Plaffet dem enkelt ned.
Kan vi få historiene til avisen?
Det kommer et fly. Jeg skal se om jeg får dem med.
Mange takk, sir.
Den første hektiske dag er over, men vi har ikke latet oss.
Dag og natt har patruljene trengt seg dypere inn i jungelen.
Vi har sett glimt av fienden.
Vi venter i spenning på vårt første møte med japanerne.
Japanerne har sendt folk i fallskjerm innenfor våre linjer.
De trenger forsyninger. Ta disse mennene inn i leiren min.
Løytnant, du kan lese det. Hva står det?
Hør på dette.
"Fienden foran dere kollapser."
Se, jeg kollapser.
Hør. "Avløsningen nærmer seg."
- Hva sajeg? - Fortsett. Jeg er redd.
"Vi er sikret hjelp fra den keiserlige himmel."
Kun Guds barn kommer til himmelen.
Hør. "Flykt aldri fra leiren."
Det gjør Tojo veldig sur.
"Fienden har lidd enorme tap."
"Alle transporter er borte, og de beste tropper er utslettet."
- Vi er døde og vet det ikke. - Det må vi være? Hva sier du?
I så tilfelle er vi heldigvis ikke i den keiserlige himmel.
Da er det ikke kokkens skyld.
Sersjant.
- Be kaptein Davis komme hit. - Han er på sykestua.
Er det noe jeg kan gjøre?
De innfødte sier det er en gjeng japanere i en landsby åtte kilometer herfra.
Fangen mener de vil overgi seg.
De har ikke mat, og de fleste er ubevæpnede.
Ta en patrulje og se hva det er for noe.
- Men ikke ta noen sjanser. - Med glede.
Gå sjøveien og hold dere så langt unna at de ikke kan skyte dere fra kysten.
Malone.
Ta ham på sykestua og lapp ham sammen. Han er en venn.
Håret deres hadde vært noe for en madrassfabrikk.
Kaptein Cross, fårjeg bli med? Jeg kjenner skogen godt.
- Ja, det kan du gjerne, Alvarez. - Mange takk, sir.
Du er heldig.
En pen sykepleier til å stelle deg mens jeg jakter på japanere.
Hvis det skal jaktes på japanere, så skal jeg bli med.
Nei, jeg skal ta meg av skittentøysvasken for deg.
Vårt første utfall mot fienden.
Ikke hopping i skyttergropene mens de flyr forbi
og dukker hvert femte minutt mens vi raser mot en usynlig fiende.
Det erjapanere ved Matanikau. Menn av kjøtt og blod som oss.
Vi vil møte dem.
Og som kaptein Cross har sagt, skal det bli en glede.
Hei, kaptein, se der.
Han beveger seg bort fra oss.
Han har sett oss. De kommer denne veien.
- La oss snu. - Nei, han avskjærer oss.
- Vi klarer det ikke. - Vi stikker.
Dukk.
- Kanskje vi må svømme i land. - Det har vært et supert liv.
Etter min mening tar det slutt for fort.
Seil opp på siden.
Det er kystbatteriene våre.
De har målet i sikte.
Når han er sikker på at skytingen har avslørt vår stilling,
har kaptein Cross bestemt seg for å vente på mørket før vi går i land i Matanikau,
selv om japaneren insisterer på at hans sultne og ubevæpnede venner
villig venter på å overgi seg i landsbyen.
Snu. Vi finner veien tilbake til lands.
Grav skyttergroper på stranden.
- Hva graver vi etter her, kaptein? - Jeg tar ingen sjanser.
La oss se oss om.
Vi må tilbake på stranden.
- Klarer du det? - Ja.
Hei, korporal. Der kommer kaptein Cross.
Innstill skytingen.
Hva skjedde med løytnant Thurmond?
Jeg vet ikke.
Soose, se om du kan finne ham.
Jeg fant løytnant Thurmond død, sir.
Vi må fortelle oberst Grayson at vi har problemer.
- Jeg trenger en frivillig. - Jeg går, sir.
OK. Vær så god.
Natten skrider langsomt frem.
På forunderlig vis har våre menn klart å kjempe videre
mot en usynlig fiende hvis bedrag nå vises helt klart,
mens de inderlig håper at hjelpen er på vei.
Men når solen står opp, svinner det siste håp hen.
Kun tre av patruljens menn er fremdeles i live.
De andre, som aldri hadde hørt om Guadalcanal for litt siden,
ligger nå døde i skyttergropene,
som et ufølsomt hav nå begynner å skylle inn over.
Vi må prøve og nå palmene.
OK, kaptein.
Vi må tilbake til Matanikau. Denne gangen går vi mannsterke og er ute etter blod.
Ja, vi skal tilbake til Matanikau. Og denne gangen etter blod.
Menn og gutter går for første gang i krig.
Uerfarne og nye i jungelen.
Idrettsfolk fra high school, kjøpmenn og taxisjåfører.
Menn med minner om venner som ble overfalt, lurt og slaktet.
Jeg så de bajonettene.
Jeg så dem.
Soose, de merket det ikke.
Ta av gradsbetegnelsen. Den burde ikke være for synlig.
Takk, kaptein.
- Er du skytegal ennå? - Du får høre med japanerne.
Her.
- Vær så god. - Takk.
- Butch, har du en sigarett? - Ja. Bare ta.
- Japanske. - Halvparten tobakk og resten stinkbombe.
Nå kan jeg nyte dem ennå mer. Jeg trodde de var rene stinkbomber.
Det var for kaptein Cross.
Grav vern til granatkaster her.
Oberst Grayson ga ordre om å kun skyte mot stranden.
Noen av troppene våre går foran oss.
Si det videre. Skyt kun i retning av stranden.
Si det videre.
Hodene ned.
- Hook. - Ja.
Hva synes du om å drepe folk?
Det er dem eller oss. De er ikke mennesker heller.
- Jeg vet det, men hva med første gang? - Det var vel litt ekkelt.
Så blir det repetisjon. Ikke tenk på det. Da blir du gal.
Se!
- Det er til meg. - Vent. Er du gal?
Vi skyter kun på menige. Det er en major.
Vi har annet enn suvenirer å tenke på. Og hold hodet lavt.
Bli her.
- Ja, Tex? - Ser du det samme som meg?
- Er du sersjant York eller Gary Cooper? - De var også gode.
En skjevøyd mindre.
Hook.
Ta det med ro. Sykepasser!
Jeg trodde han var død.
Jeg vet det.
- Hook, vil jeg? - Nei, du klarer deg.
Vakkert sverd.
Jeg lovet en viss person...
Jeg vet det.
Det er ikke mulig.
Vi må stikke.
Kan du gå?
Jeg tror det.
Vent. Jeg bærer deg.
- Hook. Sverdet. - Jeg vet du lovet henne det.
Jeg skal hente det for deg.
Gjør du? Takk.
Og jeg tar et parjapanere på som pynt.
- Sykebilen er der. Klarer du det? - Ja.
- Hva er klokka? - Nå må du ikke snakke mer.
Hva er klokka hjemme?
Jeg trodde aldri dette ville skje med meg. Hva er klokka?
Hvor er legen?
Gi ham blodoverføring.
- Tilbake med deg. Jeg passer ham. - Takk, fader.
Slaget ved Matanikau er over.
I denne krigen med mektige armeer, soldater, tanks, fly og våpen,
var dette bare en episode, en skuddveksling.
Noen få menn til er døde eller såret.
Men fienden er beseiret og nesten utslettet, og vi har lært én ting.
Oberst Grayson hadde rett - det blir ikke lett.
Den første følelsen av seiersrus er borte.
Nå er vi veteraner - krigere døpt i blod.
Overmotet er borte eller svekket, og erstattet av en ny respekt forjapanerne.
Trette, triste og bedøvede.
Menn med matte øyne.
De hinker av sted med granatsjokk, og faller om innimellom.
Vi hører bare en jamring nå og da.
De går som fulle menn eller søvngjengere.
Hoder og bein er forbundet, og uniformene henger i laser.
Utente sigaretter henger fra munnene deres.
De er gamle før tiden.
Gutter med døden avspeilet i sitt blikk.
De stirrer og husker venner de måtte etterlate på slagmarken.
- Vet du hva apene sier? - Nei.
De visste ikke at de var på Guadalcanal.
Når det gjelder det at de heller vil dø enn å bli tatt,
så jeg to skjevøyde gjøre tegn til å begå "hari-kari".
Gjett om de var glade da ingen ville gi dem kniv.
- Jeg har ikke bruk for denne. - Post.
Kom og hent den.
- Dubosky. - Her.
- Jensen. - Kommer.
- Malone. - Det er meg.
Kan du gi meg det?
Kaptein Cross.
- Det tarjeg. - Det er to til, sir.
- Fader Donnelly. - Her.
- Bibler. - Det er nok en kake.
- Harold Grayson. - Er det noe til Aloysius T Potts?
Det blir din tur til slutt.
Mcllvoy.
Det er meg.
Conchita eller Lolita?
Margarita.
Fra Flatbush idrettsforening.
"Holder du deg i form i de vanskelige tider? Du skylder deg selv å trene regelmessig."
"Kurs i bodybuilding - 25 dollar."
Det er et røverkjøp.
Jeg vet det. Hun er litt av en kvinne. Og hun krangler ikke.
Jeg er blitt mor! Hun heter Geraldine. Hun er tre måneder.
Han sto for fort opp.
Les dem inngående.
Takk, fader. Kanskje vi kan finne ut hvordan vi klarer oss nå.
Faren din og jeg dro til Røde Kors' blodbank i går.
De serverer deilige smultringer og kaffe etterpå.
Fra kjære mor - og ingen regninger.
Jeg lurer på om Edith vet det ennå.
- Hva er det? - Månedens bok.
- Hva har du? - Long Remember.
- Hva handler den om? - Slaget ved Gettysburg.
Du kjenner vel til Gettysburg-talen?
Der Lincoln bodde under borgerkrigen.
Du mener krigen fra Tatt av vinden? Det var litt av en krig.
Det var alt.
Ett til.
- Dubosky. - Det er ett brev til til meg.
Er du sikker på at det ikke er noe til meg? Sammy Klein?
Beklager, Sammy, det var alt.
De har skrevet, men brevet rakk ikke båten. Du vet hvordan det er med post.
Sammy.
Les dette. "Fra den fremtidige Mrs Malone."
Hun må være litt av en dame hvis du vil gifte deg med henne.
Problemet deres er at dere aldri har truffet en dame. Les nå.
Hvorfor tror du atjeg kan lese?
HUSMORFORENINGEN
- Taxi, kan jeg låne høvelen din? - Hvorfor?
Jeg må ha mistet min under landsettingen.
La meg se.
Rett der...
- Gutter, kom og se. - Kutt ut, Taxi.
Vi må undersøke dette.
- Se, et hår. - Hvor?
Der. Du kan se det med det blotte øye.
- Skal vi barbere det bort? - La oss la det bli og se hva det blir til.
Det er ganske søtt, hva?
Se hvajeg fant! Lime.
Hvis jeg hadde is, soda og en flaske gin skulle jeg laget en Tom Collins til deg.
- Jeg bare tuller, fader. - Det er i orden.
Men kom innom hvis du finner de ingrediensene.
Rød alarm.
Da braker det løs igjen.
- Sui. - Slukk bålet.
- Hvor er hjelmen min? - Sui.
Kom, Sui. Kom igjen, gutt.
Der er de.
Nå kommer de.
Ned.
Fader Donnelly.
- Han er truffet. - Det er bare en hjernerystelse.
Ikke grav deg så dypt ned. Hvil på albuene neste gang.
Vent til flyene våre kommer. De vil ikke se så fine ut.
Ja, men hvor er flyene våre?
Det er høytidsdag på øya i dag. Det kommer forsterkninger.
Hæren kommer. Og det er ikke en dag for tidlig.
Vi er trette etter mange dager med varme og regn,
støv og sykdom, leire og sult.
Trette etter uker med konstant kamp,
og av å se fiendens forsterkninger komme fra Bougainville og Rabaul.
Vi er mål for bombeflyene,
og har bare seks-syv Grumman-fly å forsvare oss med.
Er det rart at Hæren er et kjærkomment syn?
Jeg trodde aldri jeg skulle bli så glad for å se en soldat. Jeg heter Anderson.
Fint å se dere. Dere er som sendt fra himmelen!
Hvor mange japanere har du drept?
Stille. Det er en militærhemmelighet.
Jeg trodde dere ville vært i skyttergroper. Her ser det supert ut.
Gi det noen dager. Etter det falmer skjønnheten.
- Hvor er du fra? - Minnesota.
- Jeg er fra Flatbush. - Det harjeg aldri hørt om.
Hva er detjeg ler av?
Alle fiendtlige angrep mot flystripa er hittil avverget.
Skipene er sunket, og det er falne i hundretall.
Men japanerne er en utholdende fiende.
Nå gjemmer de seg i hulene,
og der har de utkikkspunkter som gjør dem til en konstant fare for oss.
De skal drives ut. Oberst Grayson og hans menn har oppgaven.
Men det blir ikke lett.
De store hulene er naturlige våpenstillinger
hvor man kan pepre landskapet med maskingevær.
Mennene bak maskingeværene er fanatikere.
De dør heller på postene sine lenket til våpnene enn å kapitulere.
De må uskadeliggjøres én etter én på sine gjemmesteder.
- Hva tror du, Hook? - Det er et triks.
Det er sikkert 30 eller 40 i hver hule. Vi må få dem ut.
- Malone, du og Potts kjenner rutinen. - Jeg visste det.
Gå over hulene og bruk granater. Vi dekker dere.
- Ja, klart det. - OK.
Ta noen granater.
Er du klar?
Davis sier den vil sprenge stedet i småbiter.
Gi meg den.
Bensin og dynamitt burde duge.
Og nå over til sporten.
OK, ti stille nå.
Yankees slår dem uten problemer.
- Holder Aloysius T Potts med Yankees? - New York er min hjemby.
Når ble Flatbush en del av New York?
Hvem sa at Flatbush var en del av New York? Det er omvendt.
Sportsman's Park i St Louis var full av 34255 ville fans
da Cardinals og Yankees møtte hverandre i andre runde i VM.
Ernie Bonham var på banen for New York Yankees.
Det avgjør saken.
Cardinals sendte sin unge oppdagelse ut i et forsøk på å utligne.
- Kom igjen, Redbirds. - Gi oss stillinga.
Det var gjennomgående godt spill, men i åttende inning
var stillingen 1-1, og tilskuerne satt på nåler.
Kan du gi oss stillinga?
Jim Brown og Terry Moore var lette å overvinne,
men Enos Slaughter tok en av Bonhams raske baller
og tok en markkryper og kjørte på til annen base før han knallet til.
- Jeg visste ham klarte det. - Ikke tenk på det.
Ta det med ro, Ernie. Alle teller.
Roy Cullenbine, som lot seg forvirre av Redbirds tidligere, kastet en perfekt ball.
Slik, ja!
- Men Phil Rizzuto slapp ballen gjennom. - Ut med ham.
Mens han prøvde å finne den, løp Slaughter i sikkerhet på tredje base.
- Det ventetjeg. - Han er ikke inne ennå.
Stan Musial fikk Bonham opp på 2-3 pitch.
Og da hjemmelagets fans skrek etter poeng...
- Og resultatet er... - Det kan du ikke. Gi oss stillinga.
Vent.
Og slik endte kampen.
13. OKTOBER
Rød alarm.
Det er første gang jeg har hatt et tre i senga.
Det gjør meg ikke noe når de er adressert. Det er de generelle som plager meg.
De kaster snart en komfyr etter oss.
Den kommer her.
- Ta et trekk. - Nei, takk.
Man føler seg jo helt naken.
Intet annet enn kokosstammer mellom oss og evigheten.
Å dø plager meg ikke. Det er verre å sitte og vente på det.
Den som sier han ikke er redd er enten en tåpe eller en løgnhals.
- Er det plass her? - Kom inn.
Sett deg her, fader.
- Det hørtes ut som 20 cm-granater. - Jeg tror de var større.
Det er rapport om to slagskip og åtte kryssere ved Savo Island.
- Hvordan går det der oppe? - OK.
Det er noen gode leger her.
Da dette startet var de midt i en operasjon.
De måtte fortsette, ellers ville han dødd.
Lot de ham i stikken? lkke de gutta.
- Hvordan vet du det? Var du der? - Jeg måtte naturligvis bli.
- Det var en bombe. - Ja, og flyene deres har det travelt.
De bombarderer Henderson Field.
Er det greit hvis jeg sier detjeg tenker?
Det er i orden.
Jeg vet ikke med de andre, men dette er for mye for meg.
Det krever noen større enn meg for å håndtere det.
Jeg er ikke noe god til å be. Denslags sto kona for.
Slik var min kone også.
Jeg mener ikke den slags bønn. Fadervår og slikt.
Jeg vet hva du snakker om. Jeg ba slik dajeg var barn.
"Herre, gi meg ditt og datt. La Yankees vinne."
Jeg har aldri vært i en større knipe før.
Jeg er ingen helt, bare en mann.
Jeg kom hit fordi noen måtte komme.
Jeg vil ikke ha medaljer. Jeg vil bare at det skal gå over.
Jeg er som alle andre, og jeg liker det ikke.
Men det er ikke noe jeg kan gjøre med det.
Jeg kan ikke si at bombene skal treffe noen andre.
Som jeg har sagt, er det opp til noen som er større enn meg eller noen andre.
Detjeg mener er...
Det er vel opp til Gud.
Jeg tuller ikke nårjeg sier atjeg håper han vet hvordan jeg har det.
Jeg sier ikke atjeg er lei for altjeg har gjort.
Når man er redd som dette er det første man søker tilgivelse.
Hvis jeg overlever, vil jeg nok gå ut og gjøre alle de samme tingene igjen.
Jeg vet bare atjeg ikke ba om å ende opp slik.
Om hvis vi dør -
og slik ser det ut -
da håperjeg Gud skjønner at vi gjorde vårt beste og lar det passere.
Kanskje dere synes det er en rar måte å be på, men det er detjeg tenker og ber om.
Å se sine venner såret og drept er ikke noe man glemmer lett.
Det er sant at vi har drept, fire, fem, seks eller ti mann for hvert av våre tap.
Det er statistikk. Men det er vanskelig å tenke på disse guttene som statistikk.
De var bare Joe og Jim, Bill og Whiz og Alabam for oss.
Måtte Gud være dem nådig.
Nå kommer de igjen.
Vent nå litt.
Det er ikke japanere. Det er luftstyrkene våre.
Gudskjelov. Endelig.
Flyene våre, Taxi.
Men hva er dette? Flere forsterkninger? Kommer det marinesoldater i land?
Karer fulle av store ord som klør etter å slåss.
Som oss for noen måneder siden.
De har en av dem her også.
"USOs HK. Stor fest i kveld. Alle fra Sjøforsvaret invitert."
Skjønner, Spike. Husmorforeningens prosjekt 782.
Hvordan ligger det an med damer?
- Hva? - Kjærligheten, dummen.
Hva slags kjærlighet er det han snakker om?
Har aldri hørt om den. Det må være en rar skikk fra USA.
Du er veldig festlig, hva?
lkke se nå, men det kom en tankbil med drivstoff.
Kanskje de kan bli litt mer spandable på det.
Kanskje vi slipper ut til jul.
Men hvilken jul?
- Er det ingen sauetunger? - Nei.
Taxi, kanskje vi får tre måltider om dagen.
Det må være en feil. Dette smaker OK.
Jeg liker det ikke. Når luksusen kommer, betyr det at Marinen må videre.
Varmt.
- Hva skjer? - Du vet like mye som meg.
Du kan vedde på at vi ikke får det gratis.
Vi har lært å ikke undervurdere dem. Vi vet de ikke overgir seg.
Vi vet også at de ikke har superkrefter.
Vi skyter bedre, slåss bedre og pleier å tenke bedre.
Det tok oss tid å bli kvitt skråsikkerheten, men nå er vi klare.
Her er fienden med sterke stillinger hele veien her.
10000 er vår gjetning.
De har forsterket styrkene sine.
Terrenget er til deres fordel. Det erjungler, elver og huler,
som på Tulagi, hvor de gjemte seg de første dagene av invasjonen vår.
Ikke undervurder dem. De er gode, men vi er bedre.
Så langt har vi vært på defensiven.
Vi har klart oss bra ved Matanikau, Tenaru og Bloody Ridge.
Men skal vi vinne slaget til slutt, må vi okkupere et større område.
For å klare det har vi tre oppgaver.
Én: Å eliminere japanerne som allerede er på øya.
To: Å utslette artilleriet deres, som er en trussel for våre flystriper.
Tre: Å etablere nye baser der vi kan bekjempe andre fiendtlige stillinger.
Dette krever en enorm kraftanstrengelse,
og det er ingen bedre dag å begynne enn i morgen.
10. november, det 167. jubileum for Marinen.
I morgen skal slaget stå.
Men i kveld, kanskje den siste for mange av oss,
er det andre ting vi skal tenke på og gjøre.
En sang. En vi pleide å synge på kveldene hjemme -
Bill og Joe og resten av gjengen.
Hjemme. Først og fremst hjemme.
Ting som aldri er langt borte fra tankene våre.
At et brev kan føre oss tettere sammen, selv her så langt borte.
Små ting som kan gi oss mot til å møte morgendagen.
Disse guttene er vidunderlige. Jeg er stolt av å tjene med dem.
Hvis de andre millionene de trener opp hjemme minner om dem,
har vi ikke noe å frykte.
Kjære mamma. Jeg har det bra og håper ikke du og pappa bekymrer dere,
for alt er i orden - det menerjeg.
Hei, jenta mi. Du ventet nok ikke å høre fra meg igjen.
Men jeg lurte deg,
for når en gentleman som meg sier noe til en dame, betyr det noe.
De sier at hvis vi får bukt med dem denne gang, skal de få oss bort herfra på perm.
Da serjeg deg kanskje til jul allikevel.
Og jeg mener "ser".
Er alt klart, Malone?
Be mennene stille opp.
Greit, karer! På geledd!
Av sted.
Venstre.
Fremad marsj.
Endelig er det store angrepet på vei.
Det blir ikke den siste kampen om Guadalcanal, men begynnelsen på slutten.
Derom hersker ingen tvil.
Og slik som bildet har endret seg.
De vanskelige tidlige, kritiske dagene fra 7. august da vi gikk i land
til 26. oktober, da forsterkningene og forsyningene begynte å komme...
De vanskelige dagene er over.
Vi trenger ikke lenger nøye oss med det vi har.
Med Hæren ved vår side skal japanerne nå få smake sin egen medisin.
Å gjøre Henderson Field, vårt første mål på øya, til en angrepsbase
for å lettere ramme den japanske blekkspruten rett i hjertet.
Planen er enkel.
Tre detasjementer - et via kystveien,
et via båt og et viajungelen.
De som går kystveien skal holde stillingen.
De som går sjøveien skal angripe fienden bakfra.
Det sentrale slaget motjapanernes stillinger vil komme frajungelen.
Hva med de mennene som nærmer seg nå?
Marinejegerne som kjempet som helter de første dagene,
og som nå skal ta tyren ved hornene og kjempe mot fienden.
Dagen vi har lengtet etter med åpen kamp er endelig kommet.
Borte er den høyrøstede skråsikkerhet fra i fjor sommer.
I stedet besitter de den stille kraft som kun kan komme fra kamperfaring.
Kun én ordre vil lyde.
Til angrep, til angrep.
Er ikke det general Vandegrift sammen med oberst Grayson?
- Vet han ikke at det er farlig her? - Kan ikke du si fra?
Hei, japaner. Du glemte noe.
"Du glemte noe." Morsomt.
Det var det du lærte meg, Tojo.
I dag den 10. desember 1942, blir vår siste på øya.
Jobben er over. Vi trekker oss ut.
Det er fra admiral WF Halsey, kommandør for Stillehavsstyrkene.
Det står: " Aldri i Marinens historie
har deres bedrifter vært mer storslåtte."
"Deres mot gir en kampånd
som har overvunnet vanskeligheter og beseiret en forrædersk fiende."
"Ingen kommandør kan be om mer enn det dere har gitt døgnet rundt."
"Deres anstrengelser har tilføyd et nytt vers til Marinens kampsang,
satt standarden for våre seire, og er en inspirasjon for alle amerikanere."
"I dag som aldri før er Marinen stolt av deg."
"Med dyp takk for en jobb mesterlig utført og i visshet om deres seier,
sier vi 'Gud velsigne dere alle." '
Vi tar en pust i bakken som påskjønnelse for mesterlig arbeid.
Hæren kommer for å ta over.
Vi overlaterjobben til dem vel vitende om at de kan fullføre den.
Der er det endelig et hår.
- Hvordan er det her? - Det er ganske røft, unge mann.
- Vi ses i Tokyo. - OK. Vi venter på dere.
TIL TOKYO: 5400 KM
DVD-tekst: Visiontext
NORWEGIAN